KEISARILLINEN TEATTERI, MOSKOVA 1904
Bravo!
Päästäkää minut läpi.
Vaununne odottavat, herra.
Hei.
Missä siskoni on?
Shamrajev meni teatterille.
Hän tulee hetkellä minä hyvänsä.
Jään kaipaamaan tätä vanhaa maailmaa.
Kunpa...
Kunpa olisin nähnyt sitä enemmän.
Älä puhu hölynpölyä.
Olet nähnyt sitä enemmän kuin minä.
He taisivat saapua.
Masha, tule kanssani.
- Rouva. - Polina.
- Herra. - Hyvää iltaa.
Masha.
- Kostja. - Hei, äiti.
Katsopas sinua.
- Kuinka hän voi? - Kuinka minä voin?
He näkivät tarpeelliseksi pyytää sinua tulemaan,
joten olen varmasti vakavasti sairas.
Konstantin?
Äitisi mukaan et ole enää vihainen minulle.
Boris toi lehden, jossa on uusi tarinasi.
Näytä hänelle.
Hyvin huomaavaista. Kiitos.
Pelaisimmeko peliä Sorinin levätessä?
- Hakisinko lottopelin, äiti? - Kyllä, kultaseni.
Sinua ihaillaan Moskovassa. Kaikki kysyvät sinusta jatkuvasti.
Piditkö tarinasta?
Ajattelin lukea sen junassa paluumatkalla Moskovaan.
Lähdetkö siis pian?
Luultavasti huomenna.
Polina, kuinka voin auttaa?
Taidamme olla valmiita.
Niin.
Boris, tule.
Emme pelanneet tätä, kun olit täällä kesällä.
Pelaamme yleensä lottoa pitkien öiden koittaessa.
Tämä on äitini vanha setti.
Peli on typerä, mutta ajan kuluessa sitä ei edes huomaa.
Kostja, sulje ikkuna. Täällä vetää.
Teidän olisi pitänyt kuulla aplodit, jotka sain tänä iltana.
Hyvä luoja. Pääni on vieläkin pyörryksissä.
Pelaatko kanssamme, Konstantin?
En, äiti. Työskentelen hieman, jos sopii.
Panos on 10 kopeekkaa. Laitathan sen puolestani, tohtori?
Tottahan toki.
- Ovatko kaikki laittaneet panoksensa? - Minä olen.
Valmista? Nyt se alkaa.
Kaksikymmentäkaksi.
Konstantin soittaa.
Hän on varmasti onneton, poikaraukka.
Seitsemänkymmentäseitsemän.
Sanomalehdet ovat hyökänneet häntä vastaan.
Hän ei tunnu pystyvän löytää omaa ääntään.
Minä uskon Konstantiniin.
Hänellä on lahjoja. Hän miettii kuvina.
Hänen tarinansa ovat osuvia. Eivätkö ne vaikuta sinuun?
Kahdeksan.
Kahdeksankymmentäyksi.
Voi, isä.
Vielä kerran alusta.
Ei. Jos en lähde kotiin nyt, isä ei päästä minua myöhemmin takaisin.
Ratsasta kanssani.
En voi. Työtä on vielä tekemättä.
Nähdään illalla.
Älä myöhästy. Ja opettele vuorosanasi.
Rakastan sinua.
Kostja!
Laitan marionetit tänne.
Saako olla?
Ei.
Kiitos.
Miksi pukeudut aina mustiin?
Suren elämääni.
Miksi?
Olet terve. Sinulla on riittävästi rahaa.
Minun elämäni on paljon vaikeampaa. Olen koulun opettaja.
Tienaan hädin tuskin mitään.
Et näe minua mustissa.
Kyse ei ole rahasta.
Köyhäkin voi olla onnellinen.
Kohtelet minua aina välinpitämättömästi.
Lopeta, Medvedenko.
Rakkautesi on koskettavaa.
En vain voi vastata siihen. Siinä kaikki.
- Tämä on oikea teatteri. - Masha.
Masha, odota!
Esirippu nousee tasan klo 20.30, kun kuu nousee.
- Jännittävää. - Tietenkin,
jos Nina ei saavu pian, koko efekti on pilalla.
Luoja, hän on nyt jo myöhässä.
Älä ole kärsimätön.
Tiedät, millainen hänen isänsä on.
Pyydän sinulta yhtä asiaa. Minulla on yksi sana sanottavana.
Samppanja. Enkö pyytänyt samppanjaa
- tänä aamuna... - Kultaseni.
- Enkö pyytänyt illalla? - Rakas, se on loppu.
Ei, halusin sen yläkertaan makuuhuoneeseeni.
Miksi sisareni on niin pahalla päällä?
Miksikö?
Hän on ikävystynyt.
Mustasukkainen.
Hän on jo poikkiteloin minua ja näytelmää vastaan,
koska Nina näyttelee siinä hänen sijastaan.
Hän vihaa sitä jo.
Äitisi palvoo sinua.
Hän tietää myös, etten arvosta hänen teatteriaan.
Hän luulee olevansa omistautunut ihmisyyden palvelemiselle
pyhällä taiteellaan, mutta jos minulta kysytään,
moderni teatteri on kulunutta ja täynnä kliseitä.
Kun he yrittävät puristaa
helposti sulatettavan moraalin
halvoista ja vulgaareista juonista ja puheista,
haluan juosta teatterista ulos ja jatkaa matkaani,
kuten Maupassant juoksi Eiffeltornista,
koska sen vulgaarius murskasi hänen aivonsa.
- Tarvitsemme teatteria. - Tarvitsemme uusia muotoja,
ja jos emme voi saada niitä, niin tyhjäkin olisi parempi!
Boris!
Tule tänne.
Mitä hänestä sanotaan?
Hän on oikeastaan hyvin älykäs.
Vaatimaton.
Tavallaan melankolinen. Oikeastaan melko kunnollinen.
Ei edes neljääkymmentä, mutta jo kuuluisuus.
Ehkä hieman täynnä itseään.
Nykyään hän juo paljon olutta ja makaa vanhempien naisten kanssa.
Halusin nuorena intohimoisesti kahta asiaa.
Halusin naimisiin. Halusin kirjailijaksi.
En koskaan onnistunut kummassakaan.
Nina, hei!
Vain ajatuskin hänestä saa sydämeni pamppailemaan.
Olen mielipuolisen onnellinen.
Muusani, unelmani.
Enhän ole myöhässä?
Et.
Olen ollut huolissani koko päivän. Ratsastin tänne kuin mielipuoli.
Älä huoli. Olemme yksin.
Oletko se sinä, Jakov?
Olen.
Aloitamme auringon laskettua. Ohjaa kaikki paikoilleen.
- Nouseeko kuu? - Kyllä.
Nouse, kaunis aurinko, ja tapa kateellinen kuu,
joka on jo sairas ja kalpea surusta.
Miksi olet niin hermostunut?
En ole.
En pelkää esiintyä äitisi edessä,
mutta Boris Trigorin on niin kuuluisa.
Minua nolottaa näytellä hänen edessään.
Hän näytti nuorelta.
Hän on nuori ja menestynyt, älä muistuta minua.
Hänen tarinansa ovat uskomattomia.
Hänen tarinansa ovat täynnä elämää.
Kaikki ovat kuolleita näytelmissäsi.
Tavoitteeni on näyttää elämää tavalla, jolla koemme sen unissa,
ei miten se on tai miten sen pitäisi mielestämme olla.
Niin, mutta näytelmissäsi ei tapahdu mitään.
Ne ovat pelkkää puhetta.
Minusta niissä pitäisi olla rakkaustarina.
He kutsuivat sitä maaseutupaikaksi.
Ja seisoin takana...
Alkaa olla kosteaa.
Mene takaisin ennen näytelmän alkua. Laita saappaat jalkaan.
Minulla on liian kuuma.
Olet liian itsepäinen. Jalkasi kastuvat.
Olet lääkäri. Sinun pitäisi tietää paremmin.
Katsopas tuota. Istumme metsässä.
Pidät hänestä. Myönnä se.
Kenestä sinä pidät?
Masha, ole kiltti ja pyydä isääsi päästämään koiransa vapaaksi.
Muuten se ulvoo koko yön.
Pyydä itse.
Istuisinko viereesi, tohtori?
Rakas poikani, koska näytelmä alkaa?
Hetken päästä. Ole kärsivällinen.
Herttainen poika, kärsivällisyyttä pahansisuisuutesi liekille.
Herttainen äiti,
salli minun puristaa sydäntäsi, jos siihen pääsee käsiksi.
Katsokaa tätä kuvaa.
Et voi tuossa iässä kutsua sitä rakkaudeksi,
kukoistusaika veressä on taltutettu.
Se on nöyrä.
Te kunnioitettavat ikivanhat varjot,
jotka joukossamme ajelehditte
yön laskeutuessa tämän järven ylle,
keinuttakaa meidät uneen ja sallikaa meidän unelmoida,
mitä tulee käymään 200 000 vuoden päästä.
200 000 vuoden päästä ei ole mitään jäljellä.
Olkoot sitten näyttämättä mitään.
Niin juuri. Olemme jo nukahtamaisillamme.
Ihmiset,
leijonat, kotkat ja peltopyyt,
sarvekkaat peurat,
hanhet,
vedessä majailevat hiljaiset kalat,
meritähdet, ja ne, joita ei voi
- silmin nähdä. - Kiitos.
Sanassa kaikki elämät, kaikki elämät,
kaikki elämät
saavutettuaan murheellisen kiertonsa,
ovat kuolleet pois.
Jo tuhansia vuosisatoja on kulunut siitä,
kun Maa synnytti yhden elävän olennon,
ja kuuraukka loistaa valoaan turhaan.
Kylmä, kylmä,
tyhjä, tyhjä,
kamala, kamala,
mitä kamalin...
Sitä minäkin.
Äiti!
Anteeksi.
Jatka vain.
Elävien olentojen kehot ovat huvenneet pölyksi
ja heidän sielunsa sulattautuneet yhdeksi.
Heidän universaali sielunsa.
- Herra. - Se olen minä. Minä!
Minun sielussani on Aleksanteri Suuri,
Caesar ja Shakespeare,
Napoleon
ja alhaisimmat iilimadot.
Tämän pitäisi kai olla korkeaa taidetta.
Äiti!
Olen yksin.
Kerran sadassa vuodessa avaan huuleni puhuakseni,
ja ääneni kuullaan tässä ankeassa tyhjyydessä.
Eikä kukaan kuuntele. Ja paholainen,
ikuisen aineen isä,
joka päätti pitää elämän hengissä sinussa,
saa atomit muuntautumaan tauotta.
Syvään, onttoon tyhjyyteen heitetyn vangin lailla
en tiedä, mikä minua odottaa.
Tässä itsepäisessä, julmassa taistelussa paholaista vastaan
näen selvästi,
- että kohtaloni on kukistaa hänet. - Jokin haisee palaneelta.
- Äiti! - Kyllä, haistan savua.
Ja kunnes se aika koittaa...
Kauhu! Kauhu!
Kauhu!
Voimakas viholliseni,
- paholainen, lähestyy. - Siltä näyttää.
Se on erikoisefekti.
Näen hänen kamalat, verenpunaiset silmänsä.
- Hänellä on tylsää ilman miestä. - Laita hattu takaisin päähäsi.
- Vilustut vielä. - Ei, tohtori
nosti hattunsa paholaiselle, ikuisen aineen isälle.
Nyt riittää! Näytelmä on ohi!
Esirippu!
Nostakaa esirippu! Laskekaa esirippu!
Sain tarpeekseni!
- Riittää! Ei, riittää! - Miksi olet vihainen?
Anteeksi! Unohdin, että kirjoittaminen ja näytelmissä näytteleminen
on varattu harvoille valituille!
Vastustin monopolia!
- Hei, Kostja. - Mikä häntä riipii?
Mitä minä tein?
Luojan tähden, hän halusi miellyttää sinua.
Suostuin kuuntelemaan jopa hänen vouhkaamistaan, mutta...
Hänen väitteensä uusista muodoista ovat mahtailevia.
Mistä lähtien sairaalloisen luonteen näyttäminen
on ollut uusi taidemuoto?
Kaikki kirjoittavat mitä haluavat parhaalla tietämällään tavalla.
Antaa hänen sitten kirjoittaa mitä haluaa parhaalla tietämällään tavalla.
Pyydä vain häntä jättämään minut rauhaan.
Kun Jupiter on vihainen, Jupiter on väärässä.
En ole Jupiter.
Olen nainen, enkä ole vihainen.
Olen pettynyt, että nuori mies viettää aikansa niin typerästi.
Kiitos.
Jonkun pitäisi kirjoittaa näytelmä koulun opettajan elämästä.
Se on rankka elämä.
Hyvin rankka.
Boris, tule istumaan viereeni.
Olisitpa ollut täällä kymmenen tai edes viisi vuotta sitten.
Kuuntelimme musiikkia ja lauloimme yöt läpeensä melkein joka ilta.
Muistatko, kuinka nauroimme ja melusimme?
Ja rakkaussuhteet. Niitä oli monia.
Arvaa, kuka oli kaupungin romanttinen idoli.
Ainoa oikea tohtori.
Olet komea nyt, mutta silloin olit vastustamaton.
Miksi satutin häntä?
Konstantin!
- Menen etsimään häntä. - Menisitkö? Kiitos.
Konstantin!
Polina.
- Äiti? - Polina.
Isä.
Suo anteeksi.
Tämä ei ole mitään.
Älä pelkää. Olin vain hieman surullinen.
Anteeksi.
SOFOKLES ANTIGONEN TRAGEDIA
IRINA ARKADINA MAANANTAINA 5. TOUKOKUUTA
Käy sisään.
Piileskeleekö näytelmäkirjailijamme vielä?
En löytänyt häntä.
- Brava. - Niin. Brava.
Me kaikki palvoimme sinua. Olit upea.
Sinulla on upeat kasvot ja ihastuttava ääni.
Olisi sääli, jos pysyt maaseudulla.
Sinun on noustava näyttämölle.
Se on unelmani, mutta...
Mutta mitä?
Se voisi toteutua.
Salli minun esitellä teidät.
Boris Trigorin.
Ei pidä ujostella.
Hän on kuuluisa, mutta hänellä on yksinkertainen sielu.
Irina.
Mukava tutustua.
Tämä on kunnia. Olen lukenut kaikki teoksenne.
Näetkö? Hänkin on ujo.
Konstantin!
Irina?
Kiitos.
- Hei. - Hei.
Eikö näytelmä ollutkin outo?
En ymmärtänyt sanaakaan.
Mutta nautin sen katsomisesta.
Olitte niin vilpitön.
Ja kulissit olivat kauniit.
Onko järvessä kalaa?
On.
Pidän kalastamisesta.
En tiedä mitään nautinnollisempaa
kuin ilta matalikossa onkivapa kädessäni.
Siellähän te olette.
Toivottavasti et imartele Borista.
Hän ei tiedä, miten käyttäytyä, kun ihmiset sanovat mukavia asioita.
Suokaa anteeksi.
Yhtenä kertana...
Tämä oli Moskovan oopperassa.
Kuuluisa Silva lauloi matalan C:n.
Ja...
Sitten kävi niin,
että kirkkokuoromme basso istui parvella,
ja yhtäkkiä täydeksi ihmetykseksemme
kuulimme parvelta:
"Bravo, Silva."
Täyttä oktaavia matalammalta!
Tällä tavalla:
"Bravo, Silva."
Hiljaisuuden enkeli lensi juuri ylitsemme.
Minun on aika lähteä.
On niin aikaista. Emme päästä sinua.
Ei, isäni odottaa minua.
Miten harmillista.
- Jää vain vielä tunniksi. - Ei.
Jäisin mielelläni, mutta en voi.
Olen pahoillani. Hyvää iltaa.
Tyttöraukka.
Kirjaimellisesti.
Hänen äitinsä kuoli ja jätti kaiken tytön isälle,
mutta kun isä kuolee, hän jättää kaiken uudelle vaimolleen.
Nina ei saa senttiäkään. Hän jää tyhjän päälle.
Mikä skandaali.
Niin.
Hänen isänsä on suoraan sanoen hirviö.
Minun on parempi liikkua ennen kuin jäädyn tähän asentoon.
Jalkasi ovat kuin jäykät laudat.
Viedään sinut haukkaamaan happea, epäonninen vanhus.
Rouva?
Ole kunnon mies. Päästä koira vapaaksi.
En voi tehdä sitä.
Pelkään, että varkaat pääsisivät latoon.
Usko pois, mies lauloi täyttä oktaavia matalammalta
tähän tapaan:
"Bravo, Silva."
Eikä hän ollut kuuluisa laulaja, vaan kirkkokuoron jäsen.
Kuinka paljon kirkkokuoron laulaja tienaa?
Ehkä olen menettänyt mieleni, mutta pidin näytelmästä.
Eihän kukaan muu ole täällä?
Minä olen täällä.
Tee tilaa.
Siinä oli jotain.
Yksinäisyyden tunne.
Ja sitten kun paholaisen silmät ilmaantuivat,
käteni vapisivat.
Konstantin!
Masha etsii minua kaikkialta.
Konstantin,
pidin näytelmästäsi paljon.
Se on toki outo.
En tietenkään kuullut loppua, mutta se teki vahvan vaikutuksen.
Olet lahjakas mies. Sinun on jatkettava.
Olen elänyt melko mielenkiintoisen elämän.
Olen tyytyväinen, mutta...
Jos saisin koskaan kokea henkistä euforiaa,
jota taiteilija tuntee luomisen hetkellä,
hylkäisin varmasti nykyisen elämäni, jättäisin sen kaiken taakseni.
Tavoittelisin uusia korkeuksia
enkä antaisi maallisen olemassaolon painaa.
Missä Nina on?
Hän lähti kotiin.
Minun pitää mennä hänen luokseen.
Konstantin!
Hei, Kostja.
Kostja, pysy täällä.
- Konstantin. - Ei, minun on päästävä pois täältä.
Voisitko vain palata taloon?
- Äitisi on hyvin huolissaan. - Kerro hänelle, että lähdin.
- Odota, Konstantin. - Mitä haluat?
- Olen pahoillani, että suutuit. - Ei.
- Masha, ole kiltti ja kuuntele. - Yritän auttaa.
Ei, yritän sanoa, että ymmärrän. Mitä voin tehdä?
Voit jättää minut rauhaan.
Älä nyt. Älä käyttäydy näin.
Anteeksi, tohtori.
Nuoruus.
Kun ihmisillä ei ole mitään parempaa sanottavaa, he sanovat: "Nuoruus".
Se on iljettävä tapa.
Masha.
Mikä on hätänä, Masha?
Kukaan ei tiedä, kuinka kärsin.
Rakastan Konstantinia.
Luoja.
Tämän järven taiat.
Kuinka voin auttaa, lapseni?
Mitä?
Konstantin.
Masha.
Miksi poikani on niin masentunut?
Hänen sydämeensä sattuu.
Jalkani on puutunut.
Masha?
Aina mustissa, polttaa, juo vodkaa.
Koulun opettaja rakastaa häntä.
No niin. Tule seisomaan viereeni.
Etkö olekin 28-vuotias?
Olen melkein kaksi kertaa ikäisesi.
Tule.
Sergei, kumpi meistä näyttää nuoremmalta?
No?
Kumpi meistä näyttää nuoremmalta?
Sinä tietenkin.
Näetkö? Entä miksi?
Koska työskentelen. Teen jatkuvasti jotain.
Koen elämää.
Istut vain paikallasi, et oikeastaan elä.
Eikö totta?
Ja minulla on sääntö.
En koskaan mieti tulevaisuutta.
En koskaan mieti vanhuutta tai kuolemaa.
Elämä tapahtuu kuin on tarkoitettu.
Kannan aina itseni suorana ja pitkänä,
ja hiukseni on kammattu kuten pitää.
Menisinkö koskaan ulos, edes tänne puutarhaan,
työvaatteissani ja hiukset sekaisin?
En koskaan.
Ja pysyn tietenkin pois auringosta.
Siksi näytän niin hyvältä ikäisekseni.
En anna itseni rupsahtaa, kuten jotkut ihmiset.
Näetkö, Masha?
Katso minua. Näetkö?
Olen kevyt kuin höyhen. Voisin esittää 15-vuotiasta tyttöä.
Arvatkaa, kenen isä ja äitipuoli lähtivät Jaltalle kolmeksi päiväksi.
Olen teidän, kunnes he palaavat.
Eikö hän olekin herttainen? Pyörähdäpäs meille.
Yksinkertaisesti hurmaava.
Niin, ja hyvin pukeutunut.
Olet älykäs tyttö. Istu alas. Liity seuraamme.
Taidamme aloittaa kroketeilla, Eugenie.
Kyllä, rouva.
Kehoani särkee kaikkialta.
Mutta tohtori ei hoida minua.
Olet vanha mies.
Vanhatkin miehet haluavat elää.
Missä Boris on?
Hän on järvellä kalastamassa.
Puhuitko Konstantinin kanssa?
En.
En usko, että hän haluaa puhua kanssani.
Lausukaa lisää hänen näytelmästään myöhemmin.
Kuulisin lopun mielelläni.
Niinkö? Miksi?
Se taisi olla vuoden 1873 Pultava-näyttelyssä.
Hän oli upea. Esiintyi uskomattoman hyvin.
Oikein ihastuttavasti.
Satutko tietämään, kuinka näyttelijälle kävi, Chadin?
Häntä parempaa Rasplujevia ei ole nähty.
Hän oli Sadovskiakin parempi. Annan sanani siitä, rouva.
Mitä hän tekee nykyään?
Kysyt jatkuvasti ihmisistä, jotka tunsin ennen tulvaa.
Miten voisin tietää?
Kävisikö musiikki lounaamme jälkeen?
- Laulathan meille, kultaseni? - En.
- Niin. - Ei, en voisi.
Niin. Vain yksi laulu.
Ei todellakaan.
Laulaminen ei ole vahvuuteni.
Ehkä Nina sitten.
Etkö laulaisi meille?
En ole laulanut noin vuosiin.
Kuulostin niin hyvältä.
Täällä on kuuma. Hiljaista.
Kukaan ei tee mitään. Miksei kukaan tee mitään?
- Minä yritän lukea. - Hyvä juttu.
Harkitsen kaupunkiin menoa.
Polina. Liitythän seuraani?
Saattaisin teidät mielelläni.
Sitten se on sovittu.
Järjestä hevoset viemään meidät kaupunkiin
noin tunnin kuluttua.
- Minusta se on mahtava idea. - Rouva?
Se on hyvä suunnitelma, mutta kuinka aiotte päästä sinne?
Anteeksi?
Suokaa anteeksi, rouva, mutta tänään kuljetamme ruista.
Mitä hevosia ajattelitte käyttää?
Mitä hevosiako? Mistä minä tietäisin?
Eikö meillä ole vaunuhevosia?
"Eikö meillä ole vaunuhevosia?"
Kaikella kunnioituksella, ette tunnu ymmärtävän
- maanviljelyä alkuunkaan. - Ei.
Itse et tunnu ymmärtävän työtäsi.
- Voimme varmasti ratkaista tämän. - Ei.
Hän tekee tämän joka vuosi.
Ette minäkään vuonna ymmärrä, kuinka tämä tila toimii.
- Älä luennoi minulle. - Ole kiltti.
Menen Moskovaan tänään.
Voisitko olla niin hyvä ja vuokrata hevoset kylästä?
En voi loihtia hevosia tyhjästä.
Täysin epäpätevä!
Joka vuosi samat tekosyyt.
Jos teistä tuntuu siltä, minä eroan.
Tulen tänne joka kesä sinun loukattavaksesi.
Sitten voitte etsiä uuden tilanhoitajan.
Hyvä on. Lähden kaupunkiin, enkä tule takaisin.
Hyvää matkaa. Syvimmät pahoitteluni,
etten voinut taikoa hevosia tyhjästä!
Kuinka vaikeaa hevosen löytäminen on? Valtakuntani hemmetin hevosesta!
Pyydä häneltä anteeksi!
Luoja!
Mistä jäin paitsi?
Irina pahoitti mielensä, Polina itkee ja Shamrajev erosi.
Tarjoudun rauhoittamaan heidät kaikki.
Mitä tämän pitäisi tarkoittaa?
Vajosin tänään tarpeeksi syvälle tappaakseni tämän lokin.
Laskin sen jalkojesi eteen.
Mikä sinua vaivaa?
Pian tapan itseni samalla tavalla.
Älä seuraa minua.
- En tunne sinua tällaisena. - Minä en tunne sinua tällaisena!
Katsot minua kuin tuntematonta...
Häpeätkö minua?
Viime aikoina olet ollut niin...
Puhut symboleista tai...
Katso tuota lokkia. Mitä se tarkoittaa?
Koska olen pahoillani, mutta minulla ei ole aavistustakaan.
Ehkä olen liian yksinkertainen ymmärtääkseni sinua.
Mitä et ymmärrä?
Näytelmäni oli fiasko.
Nyt ajattelet, että olen mitätön vätys,
kuten kaikkien muidenkin mielestä!
Nina!
Sergei.
Anna minun tulla asumaan kanssasi.
Emme ole enää nuoria.
Päätetään päivämme yhdessä ilman tarvetta piileskellä.
Olen 55-vuotias.
On hieman myöhäistä muuttaa elämääni.
Toisten naistesi takiako?
En ole ainut.
Et voi kutsua meitä kaikkia
- asumaan kanssasi. - Polina...
Älä itke.
Olen pahoillani.
Näyttelijän veli nukkuu usein. Tarvitsee hiustenleikkuun.
Alituiseen onneton.
Näyttelijän poika, villin mustasukkainen, kaipaa yleisöä...
Olet aina kirjoittamassa.
Olen pakkomielteinen mies.
Minun täytyy kirjoittaa.
Hän on vieläkin vihainen näytelmästä.
Minäkin olen hieman vihainen.
Odottamattoman tapahtuman takia näyttää siltä, että lähdemme tänään.
Ei.
Kunpa minulla olisi enemmän aikaa.
En saa usein tilaisuutta tavata nuoria, mielenkiintoisia naisia.
Tarkoitan sitä.
Unohdin jo, millaista on olla 18-tai 19-vuotias.
Sen takia nuoret naiset kirjoissani ja tarinoissani
eivät kuulosta tosilta.
Haluaisin ottaa paikkasi vain tunniksi,
tietää, miten ajattelet,
millainen pikku olento olet.
Minä ottaisin mielelläni sinun paikkasi
tietääkseni, miltä tuntuu olla kuuluisa kirjailija.
No?
Mitä?
Tuletko?
Eugenie?
Haluaisin pukeutua hienosti tänä iltana.
Halusitte tuntea olonne mukavaksi paluumatkalla.
Haluan pukeutua hienosti.
Laventelin värinenkö?
Erinomaista.
Miltä tuntuu olla kuuluisa?
Miltä se tuntuu?
Kai samalta kuin se, että ei ole. En koskaan mieti sitä.
Entä kun luet itsestäsi sanomalehdissä?
Miltä se tuntuu?
Kun artikkelit ovat imartelevia, pidän siitä.
Ja kun ne ovat ikäviä, olen masentunut päivän tai kaksi.
Jos olisin lahjakas, kuten sinä, omistaisin koko elämäni yleisölleni.
Antaisin heidän vetää vaunujani katujen läpi,
koska tietäisin, että se olisi...
He tavoittelevat minua.
Se tekee heidät onnellisiksi.
Ja jopa vaunuissa.
Oletko nyt Kleopatra?
Saadakseni sen tunteen
kestäisin sen, että perheeni ja ystäväni kääntyisivät minua vastaan.
Kestäisin köyhyyttä. Eläisin ruisleivällä ullakolla.
Mutta sitä vastaan vaatisin kuuluisuutta.
Aitoa, kaikuvaa kuuluisuutta.
Oletko nähnyt Ninaa?
Hän meni järvelle Boriksen kanssa.
Konstantin!
Tunnen jokaisen pienen saaren. Olen viettänyt elämäni tällä järvellä.
Asut lumoavassa paikassa.
Kadehdin sinua.
Jotkut pystyvät hädin tuskin ryömimään tylsän olemassaolonsa läpi,
mutta sinä elät elämää, joka on loistava,
mielenkiintoinen ja merkityksellinen.
Olet onnellinen.
Olenko?
Puhut kuuluisuudesta, onnellisuudesta...
Kuulostat hieman naiivilta.
Itse kuulostat kyllästyneeltä ja koppavalta.
Hyvä on.
Odota. Tule takaisin.
Odota.
Hyvä on.
Puhutaan kauniista, loistavasta elämästäni.
Kuinka aloittaisin?
Päivin ja öin päässäni kummittelee yksi ainoa pakkomielteinen ajatus:
"Minun täytyy kirjoittaa."
Heti kun saan yhden tarinan valmiiksi,
niin Luoja tietää miksi, minun on kirjoitettava uusi,
yhä uudelleen.
Mikä siinä on niin kaunista ja loistavaa?
Se on naurettavaa elämää.
Olen tässä.
Puhun sinulle. Mieleni on levoton...
Näetkö tuon pilven tuolla?
Se näyttää flyygeliltä.
Ajattelen, että minun pitää laittaa se joskus tarinaan.
"Pilvi lipui ohi näyttäen kuin flyygeliltä."
Heliotrooppi tuoksuu kevyesti.
Teen välittömästi muistiinpanon päässäni.
"Imelä tuoksu, lesken asun väri.
"Pakko viitata siihen, kun kuvaan kesäiltaa."
Jatka.
Konstantin?
Mene pois!
- Kaunis päivä... - Mene pois!
Meidän pitäisi palata.
Palaammekin.
Niin.
- Teemme niin. - Aivan.
Minun pitäisi pystyä rentoutumaan järvellä, unohtaa itseni.
Mutta täälläkään en saa rauhaa.
Meidän ei tarvitse puhua, jos haluat mieluummin...
Konstantin on aina omassa maailmassaan unelmoimassa seuraavasta työstään.
Hänen ikäisenään monia vuosia sitten...
Kun aloittaa uransa tuntemattomana ja huomaamattomana,
työ on silkkaa tuskaa.
Mutta jopa silloin, kun on onneton vähempi kirjailija,
haluaa kuulua kirjallisuuspiireihin.
Mutta kun saat inspiraation luomisen keskellä,
etkö saa edes hetkeksi
tunteen nosteesta, ylhäisestä onnellisuudesta?
Boris!
Minua kutsutaan.
Epäilemättä pakkaamaan.
Kunpa voisin jäädä.
Boris Aleksejevitš!
Mikä tuo on?
Konstantin ampui sen.
Kaunis lintu.
Etkö voi suostutella häntä jäämään?
Boris?
Mitä kirjoitat?
Novelli-ideaa.
Nuoresta tytöstä, joka vietti koko elämänsä järven rannalla.
Järvellä, jota hän rakastaa,
jossa hän on onnellinen ja vapaa
kuin lokki.
Ja?
Sattumalta kuvioon astuu mies,
joka näkee hänet.
Hänellä ei ole parempaa tekemistä...
Vailla parempaa tekemistä hän tuhoaa tytön.
Boris Aleksejevitš!
Typerä poika.
Puhun rehellisesti.
Jos hän olisi satuttanut itsensä vakavasti,
en voisi elää enää hetkeäkään.
Olen päättänyt
repiä tämän rakkauden sydämestäni.
Revin sen irti juurineen.
Kuinka aiot tehdä sen?
Menen naimisiin
Medvedenkon kanssa.
Minusta se on liioittelua.
Onko?
Toivotta rakastaminen.
Vuosien odottelu jotain, mikä ei koskaan käy toteen.
Et tiedä, mitä olen tuntenut.
Ainakin kun olen naimisissa,
uudet vaikeuteni peittävät vanhat näkyvistä.
- Mitä tahansa muutoksen takia. - Ei.
Opettaja ei ole kovin älykäs.
- Ei! - Mutta hän on hyvä ihminen.
- Hänellä ei ole rahaa, mutta... - Ei. Pysy paikallasi. Hyvä poika.
Hän rakastaa minua paljon.
Älä katso minua noin.
Monet naiset juovat. Eivät vain yhtä avoimesti kuin minä.
Sinun kunniaksesi.
Olet hyvä ihminen.
Olen pahoillani, että lähdet.
Kuin myös.
En halua lähteä.
- Pyydä Irinaa sitten jäämään. - Ei.
En, kun hänen poikansa on...
Oman elämänsä pilaaminen ei riitä, vaan hän haluaa pilata minunkin.
Hän haastoi minut kaksintaisteluun.
Voi ei.
Miksi?
Kirjoittamiseniko takia?
Täällä on tilaa meille kaikille.
Tietenkin.
Mutta hän on mustasukkainen.
Tiedät sen varmasti.
Ei sillä, että se minulle kuuluisi.
Seuraavaan kertaan, ystäväni.
Lähetä minulle kirjasi ja kirjoita minulle omistuskirjoitus.
Eikä mitään "syvimpiä toiveita".
Kirjoita vain: "Mashalle,
"jolla ei ole hajuakaan, minne hän kuuluu
"tai mitä hän tekee tässä maailmassa."
Suo anteeksi.
Valitse käsi.
Tämä tarkoittaa "ei".
Yritän päättää, nousenko näyttämölle vai en.
Kunpa joku kertoisi minulle, mitä tehdä.
Kukaan muu ei voi tehdä päätöstä puolestasi.
Minulla on pieni lahja sinulle.
Mikä se on?
Esine, josta voit muistaa minut.
Kaiverrutin nimikirjaimesi siihen
ja toiselle puolelle kirjasi nimen.
Sepä kultaista.
Boris!
Anna minulle kaksi minuuttia ennen lähtöäsi.
- Miksi rivit 11 ja 12? - Boris!
Vain kaksi minuuttia talvipuutarhassa.
Aloin kerran laulaa niin.
Yksi apulaissyyttäjistä sanoi minulle:
"Äänenne on erittäin voimakas, teidän ylhäisyytenne."
Sitten hän vaikeni hetkeksi ja ajatteli:
"Voimakas, mutta kamala."
Kenelle puhuit? Ninalleko?
Niin.
Miksi nilkutat jatkuvasti kaikkialle,
jos niveliäsi kerran särkee?
Mikä tuo on?
Se on vain...
Onko sinulla kirjojani talossa?
Minun pitää tarkistaa jotain.
Työhuoneessa. Kulman kirjahyllyssä.
Sinun ei tarvitse matkustaa kanssamme. Mikset jää tänne?
Olosi paranee.
Ei. En sinun lähtiessäsi. Täällä on masentavaa ilman sinua.
Mitä aiot tehdä kaupungissa?
En paljon mitään.
Kuinka potilas jaksaa?
Paremmin. Hän lepää.
Hän on onneton.
Tiedän sen. Hän ampui itseään.
Tiedän, ettei hän voi hyvin. Kuinka luulet sen vaikuttavan minuun?
- Hyvä on, rentoudu. - Menen pois,
enkä vieläkään tiedä, miksi hän yritti...
Luulen, että mustasukkaisuus on pääsyy, mutta...
Mitä pikemmin vien Boriksen pois täältä, sen parempi.
Se ei ole ainut syy.
Hän on nuori, älykäs mies.
Hän asuu maaseudulla ilman omaa rahaa,
selvää ammattia tai tulevaisuutta.
Hän on kauhuissaan.
- Järkytät minut. - Kuuntele minua, Irina-kulta.
Hän uskoo, ettei häntä haluta.
Täälläkin hän tuntee sääliä. Anna hänelle hieman rahaa.
Vai niin. Jos en olisi niin pihi ja jos asuisit kaupungissa,
me kaikki olisimme onnellisia.
Olen ollut syy kurjuuteesi viimeiset 20 vuotta.
Kaikki on minun syytäni. Eikö vain?
Olen ollut onneton vain viimeiset kymmenen.
Poikani kykenee hankkimaan töitä itse.
- Toimistotyön tai jotain. - Anna hänelle rahaa!
Päästä hänet ulkomaille pitämään hieman hauskaa.
Ulkomaille meno maksaisi omaisuuden,
enkä ole varma, onko minulla varaa edes hankkia hänelle uutta pukua.
Tietenkin uskon sinua.
Lopeta.
Olet antelias, jalomielinen nainen.
Minulla ei ole rahaa.
Jos olisi, antaisin sen hänelle.
Tiedän. Olet rahaton. Antelias, mutta rahaton.
Olen näyttelijä. Pukulaskuni yksin
- riittävät viemään minut konkurssiin. - Kunnioitan sinua.
Petrushka?
Apua! Auttakaa!
Apua!
Oletko kunnossa? Herää. Auttakaa! Joku.
Kaikki on hyvin, äiti.
- Hän... - Hän on kunnossa.
Setä pyörtyilee välillä.
- Se ei ole vakavaa. - Hän on kunnossa.
Sinun on käytävä makuullesi. Veisitkö hänet?
Kyllä.
Voi luoja.
Minulla on pulma pähkäiltäväksi.
Mikä konttailee aamuisin neljällä jalalla,
keskipäivällä kahdella, illalla kolmella...
Ja yöllä selän päällä. Kaikki on hyvin.
Pystyn kävelemään!
Älä katso minua noin.
Maaseudulla eläminen ei ole hänelle hyväksi, äiti.
Luojan tähden, miksi et anna hänelle rahaa?
Olen näyttelijä, en pankkiiri.
Maalla asuminen masentaa häntä.
Kuulin kyllä.
Mutta minä...
Tohtori on myöhässä. Minä...
Vaihtaisitko siteeni?
Kukaan ei tee sitä sinua paremmin.
Hae sidelaatikko.
"Jos koskaan tarvitset elämääni, tule ottamaan se."
Näytät turbaanipäiseltä henkilöltä.
Olga näki sinut viime yönä.
Hän halusi tietää, mistä maasta olet kotoisin.
No...
Kas näin.
Haava on lähes parantunut.
Tuskin viikkoakaan on kulunut. Jäljellä on vain pikkuinen mustelma.
Lupaa minulle, ettet jatka
samaa rataa poissa ollessani?
Lupaatko?
Lupaan.
Hullaannuin vain hetkeksi. Se ei toistu.
Hyvä on.
Anteeksi.
Muistatko, kun työskentelit Keisarillisessa teatterissa?
Olin pikkupoika, ja siellä oli...
Asuinpaikkamme pihalla oli tappelu.
Muistatko...
Rakennuksemme pesijänainen loukkaantui pahasti.
Muistatko sen?
En.
Hän oli tajuton, kun hänet haettiin.
Kävit aina hänen luonaan.
Tapasit tuoda hänelle lääkkeitä
ja pesit hänen lapsensa hänen pesuammeessaan.
Etkö muista sitä?
En.
Rakennuksessamme asui siihen aikaan kaksi ballerinaa.
He tapasivat käydä meillä kahvilla.
Sen minä muistan.
He olivat kovin uskonnollisia.
Viime päivinä
olen rakastanut sinua yhtä hellästi ja rehellisesti kuin pikkupoikana.
Minulla ei ole ketään muuta jäljellä.
En vain ymmärrä, miksi...
Miksi annat sen miehen pitää sinua otteessaan?
Et tunne häntä, Konstantin. Hän on jalo.
- "Jalo"? - Et ehkä pidä siitä,
että olemme rakastavaisia, mutta olet älykäs ja sivistynyt.
Olen pahoillani.
Mutta me riitaannumme käytännössä hänen takiaan,
ja hän on parhaillaan puutarhassa Ninan kanssa
yrittäen vakuuttaa tälle olevansa jonkinlainen nero.
Tunnut nauttivan minulle ilkeilystä.
Kunnioitan sitä miestä suuresti
ja arvostaisin, jos et puhuisi hänestä tuohon tyyliin
- ollessani läsnä. - Mutta minä en kunnioita häntä.
Olen pahoillani. En voi.
Hänen kirjansa ovat...
Ne saavat minut voimaan pahoin.
Tuo on kateutta.
Lahjattomat ihmiset viettävät aikansa parjaten lahjakkaita ihmisiä.
Se on heidän lohdutuspalkintonsa.
Siksikö vietät kaiken aikasi
- parjaten minua? - En.
- Koska et ole lahjakas? - Käyttäydyt kuin lapsi.
Miten niin? Koska en ihaile kumpaakaan teistä?
Niinpä niin. Poikani, itse radikaali.
Mene vain. Karkaa pois.
Karkaa, kuten aina.
Karkaa takaisin kotoiseen pikkuteatteriisi
ja näyttele säälittävissä, typerissä näytelmissäsi.
En ole koskaan elämässäni esiintynyt sellaisessa näytelmässä.
Näyttelen yhtä monissa klassikoissa kuin höpsöissä komedioissa.
Tänä talvena lähden Macbeth-kiertueelle.
Oletko yksi noidista?
Esitän Lady Macbethia.
Häijy mitättömyys. Häivy näkyvistäni.
Et osaa kirjoittaa edes viheliäistä komediasketsiä.
Palaa ihmeessä Kiovaan ja avaa kauppa.
- Loinen. - Kitupiikki.
- Sekasotku! - Unohdettu suuruus!
Tyhjäntoimittaja!
Itkupilli.
Ole kiltti, älä itke.
Ole kiltti.
Sinulla ei ole aihetta itkeä.
Hän lähtee pois.
Lupaan.
Vien hänet pois.
Sitten Nina rakastaa taas sinua, ja kaikki palaa entiselleen.
Ihan varmasti.
Noin.
Oletko kunnossa?
Onko kaikki hyvin?
Olemmeko taas ystäviä?
Olen pahoillani.
Kaikki on hyvin, äiti.
Ja teet sovinnon Boriksen kanssa.
Sinun ei tarvitse taistella hänen kanssaan.
Äiti, ole kiltti. Älä pakota minua tapaamaan häntä.
- Hyvä on. - En voi...
Hyvä on.
Olen järvellä, kunnes hän on poissa.
"Jos koskaan tarvitset elämääni, tule ottamaan se."
Kuinka aamusi sujui?
Irina? Oletko poissa tolaltasi?
Olen kunnossa, rakkaani. Meidän on vain aika mennä.
Siinä kaikki.
Mitä jos me...
Mitä?
Mitä jos jäisimme vielä päiväksi?
Kultaseni, miksemme voi jäädä?
Koska tiedän, miksi haluat jäädä,
mutta laita itsesi kuriin.
Olet hieman humalassa.
Selvitä pääsi.
Ei.
Ole järkevä.
Kykenet uhrauksiin.
Ole tosiystävä.
Ole antelias. Päästä minut vapaaksi.
"Ole antelias?"
Oletko niin ihastunut häneen?
Olen viehättynyt hänestä. Minä...
Ehkä elämästäni puuttuu tämä.
Mikä?
Piskuisen maaseututytön rakkausko?
Tunnetko itsesi niin huonosti?
En voi lakata ajattelemasta häntä. Jopa nytkin
puhuessani sinulle
- olen kuin unissakävelijä. - Ei.
- Lopeta, ole kiltti. - Hän on pakkomielteeni.
Tämä saattaa olla viimeinen mahdollisuuteni tällaiseen rakkauteen.
Ole kiltti. Rukoilen sinua.
- Päästä minut vapaaksi. - Ei.
Et voi sanoa tuollaisia asioita minulle.
Olen kuin kaikki muut naiset.
Tämä on mahdollisuutesi erottua muista.
Kidutat minua. Lopeta, pelotat minua.
En ole koskaan tuntenut tällaista rakkautta.
Nuorena vietin jokaisen minuutin kärsien selviytyäkseni,
ja nyt edessäni on rakkaus, jota en ole aiemmin tuntenut,
ja haluat minun pakenevan siltä.
Olet seonnut.
En välitä!
Ole kiltti, päästä minut vapaaksi.
Kultaseni.
Rakas, ihana mieheni.
Elämäni viimeinen sivu.
Jos jätät minut hetkeksikään,
en selviä siitä hengissä.
Taikurini. Prinssini.
Kuninkaani kaikessa kunniassaan.
- Kuka tahansa voi tulla koska tahansa. - Antaa heidän tulla.
En häpeä rakastaa sinua enkä päästä sinua vapaaksi.
Olet Venäjän loistavin kirjailija.
Työssäsi on suoraselkäisyyttä, yksinkertaisuutta ja huumoria.
Hahmosi ovat eloisia.
Tajuatko, että työtäsi on mahdoton lukea liikuttumatta?
Mitä? Luulet, että imartelen sinua.
Katso minua.
Katso silmiini.
Valehtelenko sinulle?
Vain minä kerron sinulle aina totuuden.
Aina.
Tulethan kanssani? Älä hylkää minua.
Minulla ei ole omaa tahtoa.
Ei ole koskaan ollut.
Olen selkärangaton, heikko, alistuva.
Sitäkö naiset todella tahtovat?
Vie minut pois.
Kunhan et helpota otettasi hetkeksikään.
Olet minun.
Voisit tietenkin jäädä tänne, jos tahdot.
Voin mennä kaupunkiin,
ja sinä voisit seurata viikon tai parin päästä.
Meillä ei ole kiirettä.
Ei. Menemme yhdessä.
Kuten tahdot.
Hyvästi, rouva.
Jos jokin ei mennyt toivotusti, annattehan minulle anteeksi.
Kaikki oli täysin kohdallaan.
Älä itke.
Päivämme kuluvat.
Mitä sille on tehtävissä?
Jos satumme olemaan vielä elossa, tapaamme ensi kesänä.
Älkää unohtako minua.
Hyvästi, rouva, ja luoja siunatkoon teitä.
Muistakaa minua hyvällä. Tässä on rupla.
Teille kolmelle.
Rouva, matkaanne varten.
Kiitos.
Taisin unohtaa kävelykeppini. Tiedän, missä se on. Suokaa anteeksi.
- Anteeksi. - Älä viivy pitkään.
Anteeksi.
Me lähdemme.
- Olen pahoillani. - Ei se mitään.
Tapaamme uudestaan.
Olen tehnyt päätökseni.
Nousen näyttämölle.
Lähden täältä huomenna.
Jätän isäni. Jätän kaiken.
Aloitan uuden elämän.
Lähden Moskovaan.
Herra, vaunut odottavat!
Majoitu Slavjanski Bazaarissa.
Ilmoita saapumisestasi.
- Minun on mentävä. - Vielä yksi minuutti.
Olet niin kaunis.
KAKSI VUOTTA MYÖHEMMIN
Päästäkää minut läpi.
Vaununne odottavat, herra.
Hei.
Kyse on veljestäsi.
Emmekö ole tehneet tarpeeksi? Tule. Hän ei pyytänyt sinua jäämään.
Minun on autettava äitiä. En lähde.
Ole kiltti. Lähdetään kotiin, Masha.
Ei.
- Jään yöksi. - Masha, lähdetään.
Vauva on luultavasti nälkäinen.
Lähde itse. Hoitaja syöttää hänet joka tapauksessa.
Jäisin mieluummin tänne yöksi.
Taasko?
- Palaatko kotiin siis huomenna? - Palaan.
Kyllä. Huomenna.
Sydäntäni särkee puolestasi.
En ole sokea.
Älä, ole kiltti.
Se on naurettavaa.
Yksipuolinen rakkaus.
Sitä on vain romaaneissa.
Ei voi aina vain istua toivoen, että jotain tapahtuu.
Jos sydämessä alkaa tuntua rakkautta, se on revittävä irti.
Kuka olisi uskonut, Konstantin, että sinussa onkin oikea kirjailija?
Ja nyt, luojan kiitos,
alat saada rahaa lehdistä.
Mitä tahdot, Polina?
Haluan, että olet hieman kiltimpi Mashalleni.
Jätä hänet rauhaan, äiti.
- Hän on hyvä tyttö. - Äiti!
Naiset vaativat vain ystävällisen katseen
- silloin tällöin. - Jätä hänet rauhaan!
- Minun pitäisi tietää. - Nyt hän ärsyyntyi.
Miksi sinun piti vaivata häntä?
Sorin pyysi, että petaisimme hänelle pedin tänne.
- Hän haluaa olla Kostjan lähellä. - Kyllä, rouva.
Kiitos, Jakov.
Missä sisareni on?
Shamrajev meni teatterille.
Hän tulee hetkellä minä hyvänsä.
Jään kaipaamaan tätä vanhaa maailmaa.
Kunpa...
Kunpa olisin nähnyt sitä enemmän.
Älä puhu hölynpölyä.
Olet nähnyt sitä enemmän kuin minä.
Mistä kaupungista piditte eniten matkoillasi?
Genovasta.
Miksi Genovasta?
Kun hotellista lähtee illalla,
kadut vilisevät ihmisiä.
Joukon mukana ajautuu edestakaisin.
Se elää omaa elämäänsä.
Sitä muuttuu osaksi sitä, kehossa ja sielussa.
Sitä alkaa ajatella, että ehkä universaali sielu onkin olemassa,
kuten se, jota Nina näytteli näytelmässäsi.
Missä Nina on nykyään, Kostja? Kuinka hän voi?
Luultavasti hyvin.
Kuulin, että hän on elänyt jokseenkin ruokotonta elämää.
Nina...
Se on hyvin pitkä tarina.
Tiivistä se.
Hän lähti kotoaan
ja meni asumaan Boriksen kanssa, sen verran tiedätte.
He saivat lapsen, joka kuoli.
Vähän ajan kuluttua Boris sai tarpeekseen hänestä.
Hän palasi vanhoihin tapoihinsa, kuten odottaa saattaa,
tai enemmänkin hän ei koskaan päästänyt irti niistä.
Ilman selkärankaa hän pystyi taipumaan molempiin suuntiin.
Entä näyttämö?
Nina aloitti uransa teatterissa Moskovan ulkopuolella
ja lähti sitten maaseutukiertueelle.
Hän otti kontolleen isot roolit, mutta näytteli karkeasti.
Mauttomasti.
Paljon kirkumista ja isoja, rumia eleitä.
Joinakin hetkinä hänen lahjakkuutensa näkyi,
kun hän itki tai kuoli.
Yritin tavata hänet kerran hänen esiinnyttyään.
Odotin näyttämön oven edessä kuin kerjäläinen,
mutta hän ei suostunut tapaamaan ketään.
He taisivat saapua.
Masha, tule kanssani.
- Rouva. - Polina.
- Herra. - Hyvää iltaa.
- Masha. - Tunnistit minut.
- Oletko nyt naimisissa? - Olen.
- Oletko onnellinen? - Olen naimisissa.
- Kostja. - Hei, äiti.
Katsos sinua.
- Kuinka hän voi? - Kuinka minä voin?
He näkivät tarpeelliseksi pyytää sinua tulemaan,
joten olen varmasti vakavasti sairas.
Konstantin, minulla on idea seuraavaa tarinaasi varten.
Hyvä nimi sille olisi: "Mies, joka halusi."
Vuosia sitten, kun olin nuori mies...
Halusin olla kirjailija.
Se ei koskaan toteutunut.
Halusin...
Halusin olla hyvä puhuja. Olin kaamea.
Halusin naimisiin.
En koskaan mennyt naimisiin.
Halusin elää kaupungissa ja nyt kuolen maaseudulla.
Ja sen pituinen se.
Konstantin?
Äitisi mukaan et ole enää vihainen minulle.
Boris toi lehden, jossa on uusi tarinasi.
Näytä hänelle.
Hyvin huomaavaista. Kiitos.
Pelaisimmeko peliä Sorinin levätessä?
- Hakisinko lottopelin, äiti? - Kyllä, kultaseni.
Sinua ihaillaan Moskovassa. Kaikki kysyvät sinusta jatkuvasti.
Piditkö tarinasta?
Ajattelin lukea sen junassa paluumatkalla Moskovaan.
Lähdetkö siis pian?
Luultavasti huomenna.
Polina, kuinka voin auttaa?
Taidamme olla valmiita.
Niin.
Boris, tule.
Emme pelanneet tätä, kun olit täällä kesällä.
Pelaamme yleensä lottoa pitkien öiden koittaessa.
Tämä on äitini vanha peli.
Peli on typerä, mutta ajan kuluessa sitä ei edes huomaa.
Kostja, sulje ikkuna. Täällä vetää.
Teidän olisi pitänyt kuulla aplodit, jotka sain tänä iltana.
Hyvä luoja. Pääni on vieläkin pyörryksissä.
Pelaatko kanssamme, Konstantin?
En, äiti. Työskentelen hieman, jos sopii.
Panos on 10 kopeekkaa. Laitathan sen puolestani, tohtori?
Tottahan toki.
- Ovatko kaikki laittaneet panoksensa? - Minä olen.
Kaksikymmentäkaksi.
Aplodit eivät ottaneet loppuakseen.
Kahdeksankymmentäkahdeksan.
Kolme korillista kukkia, kaksi kimppua.
Kolmekymmentäneljä.
- Entä tämä uskomaton asukokonaisuus? - Päivänsäde.
Jos yhden asian osaan, niin pukeutumisen.
Konstantin soittaa.
Hän on varmasti onneton, poikaraukka.
Sanomalehdet ovat hyökänneet häntä vastaan.
Seitsemänkymmentäseitsemän.
Hän ei tunnu pystyvän löytää omaa ääntään.
Hänen kirjoituksessaan on jotakin oudon epäkeskittynyttä.
Minä uskon Konstantiniin.
Hänellä on lahjoja. Hän ajattelee kuvina.
Hänen tarinansa ovat osuvia. Eivätkö ne vaikuta sinuun?
Voitko uskoa, etten ole vieläkään lukenut sanaakaan hänen tarinoistaan?
Aikaa ei vain ikinä ole.
Kahdeksan.
Kahdeksankymmentäyksi.
Kaksikymmentäkahdeksan.
Kaksikymmentäkuusi.
Lukitse ovet, ettei kukaan tule sisään.
Älä huoli. Kukaan ei tule.
Tiedän, että äitisi on täällä. Lukitse ovi.
Neljätoista.
- No niin. - Kaksikymmentäkuusi.
Kaksikymmentäkuusi! Odota.
Hyvät naiset ja herrat, tämä on minun pelini.
Vain yhdestä kiinni. Olin todella lähellä.
Toiko äitisi hänet mukanaan?
Jos asuisin tällaisen järven äärellä,
en ehkä enää koskaan kirjoittaisi.
Nina.
Nina, älä itke.
Olet siis oikea kirjailija nyt.
Ja minä olen näyttelijä.
Me molemmat hyppäsimme tuleen.
Minä unelmoin kunniasta, ja katso minua nyt.
Lähden heti aamulla Jeletsiin.
Minut varattiin sinne talvikaudeksi.
Matkustan kolmannessa luokassa maanviljelijöiden kanssa.
Miksi et suostunut tapaamaan minua?
Luulin, että vihasit minua.
Niin.
Vihasinkin.
Kirosin sinut.
Jos tietäisit alkuunkaan, millaista elämäni on ollut...
Tiedän.
Enkä välitä siitä.
Minulla ei ole voimaa lakata rakastamasta sinua.
Jopa nyt,
kun olen menestynyt.
Ilman sinua elämäni on ollut...
Ole kiltti.
Jää luokseni.
- Tai anna minun tulla kanssasi. - Ei.
- Nina, mikä hätänä? - Sinun ei pitäisi rakastaa minua enää.
Minut pitäisi tappaa.
Älä sano niin.
Olen niin väsynyt.
Tarvitsen lepoa.
Olen lokki.
Ei, olen näyttelijä.
Nina...
Boris nauroi minulle.
Hän pilkkasi näyttelemistäni.
Kun aloitin näyttämöllä...
Luoja, en... En tiennyt, mitä tekisin käsilläni.
En tiennyt, missä seistä.
En osannut hallita ääntäni.
Et aavistakaan, miltä tuntuu olla näyttämöllä
ja tietää, kuinka huonosti näyttelee.
Olet loistava näyttelijä.
Ei, olen lokki.
Olen lokki!
- Ei. - Nina...
Ei. Se en ole minä.
Olen kävellyt, kävellyt ja miettinyt
ja tiedän nyt, että meille
ei ole ole tärkeintä kuuluisuudesta ja kunniasta unelmointi
vaan kestävyys.
Tieto siitä, että osaa jatkaa kaikesta huolimatta.
Usko itseeni on auttanut.
Mutta entä jos
en usko itseeni
tai en tiedä, minne olen menossa tai mitä teen?
Minun on mentävä.
- Tulen kanssasi. - Ei.
- Jää sitten tänne. Ole kiltti. - Ei.
Nina, ole kiltti ja jää tänne.
- Lakkaa pyytämästä. En voi! - Ole kiltti.
- En voi. - Mikset?
Koska rakastan Borista.
Koska rakastan häntä vieläkin.
Rakastan häntä enemmän kuin aiemmin.
Minun on mentävä.
Muistatko, kuinka hyvin asiat olivat?
Kaikki oli niin yksinkertaista ja selvää.
Ihmiset.
Leijonat.
- Kotkat ja peltopyyt. - Kotkat ja peltopyyt.
- Sarvekkaat peurat. - Peurat.
Sarvekkaat peurat.
Niin.
Älä katso minua noin.
Ei.
Sinuakin pelottaa, kun vuorosi koittaa.
Ainoat ihmiset, jotka voivat järkevästi pelätä kuolemaa,
ovat he, jotka uskovat kuoleman jälkeiseen elämään,
koska he pelkäävät syntiensä seurauksia.
Mutta sinä...
Ensinnäkään et usko.
Ja toiseksi, mitkä synnit?
Et ole tehnyt mitään,
paitsi viettänyt 25 vuotta oikeusministeriössä.
Kaksikymmentäkahdeksan.
No niin. Minun on jaettava kortit.
Kuusitoista.
Hienoa.
Kolmetoista.
- Kuusi. - Kiitos.
- Minä voitin. - Voititko?
Kyllä.
- Kolmekymmentäseitsemän. - Ei niin nopeasti.
Voi, isä.
Neljäkymmentäviisi.
- Neljäkymmentäviisikö? - Viimeinkin kävi tuuri.
- Peliä on peukaloitu. - Eteenpäin. Kolmekymmentäkolme.
- Lotto! - Hetkinen.
Kolmekymmentä.
Kahdeksankymmentäyksi.
Kaksikymmentäkaksi.
Kuusikymmentä.
Minä voitan tämän.
Sehän nähdään.
Pelataan vielä yksi kierros.
Niin.
Kiitos.
Luultavasti pieni räjähdys lääkelaukussani.
Ei aihetta huoleen. Sitä tapahtuu jatkuvasti.
Menen tarkistamaan.
Aivan kuten luulin.
Pieni eetteripullo räjähti.
- Siksi... - Pyydän anteeksi.
Kaikki sumeni hetkeksi.
Luulin...
Istu alas. Haen juotavat.
Boris, voitko auttaa minua?
Halusin vain kysyä sinulta...
Tässä lehdessä on artikkeli,
ja haluan tietää mielipiteesi siitä.
Kaikki elämät, kaikki elämät,
kaikki elämät
saavutettuaan murheellisen kiertonsa
ovat kuolleet pois.
Neljätoista.
Jo tuhansia vuosisatoja on kulunut siitä,
kun Maa synnytti yhden elävän olennon,
ja kuuraukka loistaa valoaan turhaan.
Tekstityksen käännös: Ida Suninen